Rom, 1790
Kyle stod i mörkret och andades tungt. Det fanns få saker som han hatade mer än trånga utrymmen, och när han sträckte ut handen i mörkret och kände stenen som omslutöt honom, började han svettas. Instängd. Ingenting var värre för honom.
Han nådde tillbaka och slog ett hål rakt igenom stenen. Den splittrades i bitar, och han avskärmade blicken från dagsljuset.
Om Kyle hatade något mer än att bli instängd var det att bli bländad av dagsljus, i synnerhet utan hans hudskydd på. Han hoppade snabbt genom spillrorna och tog skydd bakom en mur.
Kyle andades djupt och övervakade sin omgivning, desorienterad, medan han torkade dammet ur ögonen. Detta var vad han hatade med tidsresor: han visste aldrig exakt var han skulle dyka upp. Han hade inte försökt sig på det på århundraden, och han skulle inte ha gjort det nu heller om det inte vore för den där taggen i hans sida, Caitlin.
Det hade inte tagit lång tid efter att hon hade lämnat New York för Kyle att inse att hans krig endast var delvis vunnet. Med henne fortfarande på fri fot, sökandes efter skölden, insåg han att han aldrig skulle kunna vila. Han hade varit på kanten till att vinna kriget, att förslava hela mänskligheten, att bli den enväldiga ledaren för vampyrerna. Men hon, denna patetiska lilla flickan, stoppade honom. Så länge skölden fanns där ute, kunde han inte få absolut makt. Han hade inget annat val än att spåra henne och döda henne. Och om det innebar att gå tillbaka i tiden, då var det vad han skulle göra.
Andandes tungt tog Kyle snabbt fram hudskydd och lindade hans armar, hals och bröst. Han såg sig omkring och insåg att han var i ett mausoleum. Det såg Romerskt ut, från sina markeringar. Rom.
Han hade inte varit här på livstider. Han hade rört upp för mycket damm genom att krossa marmorn, och sedimentet hängde tätt i dagsljus, vilket gjorde det svårt att avgöra. Han tog ett djupt andetag, förberedde sig, och gick ut.
Han hade rätt: det var Rom. Han blickade ut, såg de italienska cypresserna, och visste att han inte kunde vara någon annanstans. Han insåg att han stod på toppen av det romerska forumet, dess gröna gräs, dess kullar och dalar och vittrande monument utsträckta framför honom i en svag lutning. Det förde tillbaka minnen. Han hade dödat många människor här, när det var i bruk, och han hade nästan dödats här en gång själv. Han log vid tanken på det. Det var hans typ av plats.
Och det var det perfekta stället att landa. Pantheon var inte långt borta, och inom några minuter, kunde han vara infför domarna av den romerska storrådet, dess mest kraftfulla samling, och ha alla svar han behövde. Han skulle snart veta var Caitlin var, och om allt gick bra, ha deras tillåtelse att döda henne.
Inte för att han behövde det. Det var bara artighet, vampyretikett, en tusen-årig tradition. Man sökte alltid tillstånd för att döda i någon annans territorium.
Men om de vägrade, skulle han knappast backa. Det kan göra livet svårt, men han skulle döda alla som stod i hans väg.
Kyle andades djupt i den romerska luften, och han kände sig hemma. Det hade varit alltför länge sedan han hade varit tillbaka. Han hade blivit alldeles för fixerade vid att vara i New York, i vampyr politik, i en modern tid och plats. Detta var mer hans stil. Han kunde se hästarna i fjärran, grusvägarna, och gissade att han var troligen på sjuttonhundratalet. Perfekt. Rom var stadslikt, men fortfarande naivt, och de hade fortfarande 200 år att ta igen.
Kyle hejdade sig och såg han att han hade överlevt resan tillbaka i tiden ganska väl. I andra resor, hade han tagit betydligt mer stryk, behövt mer återhämtningstid. Men inte den här gången. Han kände sig starkare än han någonsin gjort, redo att gå. Han kände att hans vingar skulle gro direkt, att han kunde flyga direkt till Pantheon, om han ville, och satte sin plan i verket.
Men han var inte helt klar. Han hade inte haft en semester på en lång tid, och det kändes bra att vara tillbaka. Han ville utforska lite, för att se och komma ihåg hur det hade varit att vara här.
Kyle fortsatte ner för backen med sin otroliga snabbhet och på ingen tid alls, var han ur forumet och på de livliga, trånga gatorna i Rom.
Han förundrade sig över att även 200 år tidigare var Rom fortfarande lika trångt som det bara kunde vara.
Kyle saktade hans takt allt som han smälte in i folkmassan och gick tillsammans med dem. Det var en otrolig mängd människor. Den breda gatan, fortfarande tillverkad av jord, samlade tusentals människor, skyndandes i alla riktningar. Där fanns också hästar i alla former och storlekar, tillsammans med hästdragna kärror och vagnar. Gatorna stank av kroppslukt och hästgödsel. Det började nu att komma tillbaka till Kyle, bristen på rörmokeri, bristen på bad - stanken av gamla tider. Det gjorde honom sjuk.
Kyle kände sig puttad i alla riktningar, allt som folkmassan växte och växte, människor av alla raser och klasser hastade fram och tillbaka. Han förundrades över de primitiva skyltfönstrena där det såldes gammaldags italienska hattar. Han förundrades över de små pojkarna, klädda i trasor, som sprang fram till honom och höll ut bitar av frukt för att sälja. Vissa saker förändras aldrig.
Kyle gick in i en smal, sjaskig gränd, som han mindes väl, i hopp om att den fortfarande var som den en gång varit. Han var glad över att finna att den var det: framför honom stod ett tiotal prostituerade, lutade mot väggarna, ropandes till honom när han gick förbi.
Kyle log brett.
När han närmade sig en av dem, en stor, fyllig kvinna med färgat, rött hår och för mycket smink, nådde hon upp och smekte hans ansikte med handen.
"Hej där, grabben", sade hon,"intresserad av en trevlig stund? Hur mycket har du?"
Kyle log, lade armen om henne och förde henne ned i en annan gränd.
Hon följde gladeligen.
Så snart de svängde runt hörnet, sade hon,"Du svarade inte på min fråga. Hur mycket har du-"
Det var en fråga som hon skulle fråga klart.
Innan hon kunde tala färdigt, hade Kyle redan sjunkit tänderna djupt in i hennes hals.
Hon försökte skrika, men han täckte hennes mun med sin fria hand och drog henne närmare och fortsatte att dricka och dricka. Han kände blod rusa genom hans ådror, och kände sig upprymd. Han hade blivit uttorkad, utsvulten. Tidsresan hade utmattat honom, och detta var precis vad han behövde för att återställa hans energi.
När han kände hennes kropp tappa greppet, sög han mer och mer, och drack mer än han kunde tänkas behöva. När han äntligen var helt mättad, lät han hennes slappa kropp falla till marken.
När han vände sig om och beredda sig på att gå iväg närmade sig en stor, orakad man, som saknade en tand. Han drog en dolk ur sitt bälte.
Mannen tittade ner på den döda kvinnan, sedan upp på Kyle, och grimaserade.
"Det var min egendom", sa mannen."Bäst att du kan betala för det där."
Mannen tog två steg mot Kyle, och kastade sig mot honom med dolken.
Kyle, med sina blixtsnabba reflexer, undvek enkelt, tog mannens handled och drog tillbaka den i och bröt armen på mitten. Mannen skrek, men innan han kunde avsluta, ryckte Kyle dolken från hans händer och i samma rörelse skar han halsen av mannen. Han lät den döda kroppen falla till gatan.
Kyle tittade ner på dolken, en konstig liten sak med ett elfenbenshandtag, och nickade. Den var inte så dålig. Han stoppade den i hans bälte och torkade blodet ur munnen med baksidan av handen. Han andades djupt, och äntligen nöjd, gick han ner för gränden och tillbaka ut på gatan.
Åh, hur han hade saknat Rom.
Caitlin gick med prästen ner för gången i kyrkan, medan han avslutade att spärra ytterdörren och stängde av alla andra ingångar. Solen hade gått ner, och han tände facklor medan han gick och belyste det stora rummet.
Caitlin tittade upp och märkt alla de stora korsen, och undrade varför hon kände sig så lugn här. Borde inte vampyrer vara rädda för kyrkor? För kors? Hon mindes den Vita Klanen hemma i New Yorks kloster, och korsen som hade täckt väggarna. Caleb hade berättat för henne att vissa vampyrraser välkomnade kyrkor. Han hade inlett i en lång monolog om historien om vampyrer och dess förhållande till kristendomen, men hon hade inte lyssnat noga på den tiden, då hon var alldeles för förälskad i honom. Nu önskade hon att hon hade gjort det.
Vampyrprästen ledde Caitlin genom en sidodörr, och Caitlin blev mött av en stentrappa. De gick ner en välvd, medeltida passage, och han fortsatte att tända facklor medan han gick.
"Jag tror inte att de kommer tillbaka", sade han, och låste en annan ingång de passerat."De kommer att kamma landsbygden efter dig, och när de inte hittar dig, gå tillbaka till sina hem. Det är vad de alltid gör."
Caitlin kände sig säker här, och hon var så tacksam för den här mannens hjälp. Hon undrade varför han hade hjälpt henne, varför han hade satt sitt liv på spel för henne.
"Eftersom jag är din sort", sade han och vände och såg rätt på henne, hans genomträngande blå ögon stirrande genom henne.
Caitlin glömde alltid hur lätt vampyrer kunde läsa varandras tankar. Men för ett ögonblick hade hon glömt att han var en av hennes sort.
"Inte alla av oss är rädda kyrkor", sade han, som svar på hennes tankar igen."Du vet att vår ras är splittrad. Vår typ - den välvilliga typ - behöver kyrkor. Vi trivs i dem."
När de vände ned mote en annan korridor, ned en annan liten trappa, undrade Caitlin vart han ledde dem. Så många frågor rusade genom hennes huvud, att hon inte visste vad hon skulle fråga honom först.
"Var är jag?" Frågade hon, och insåg samtidigt att det var det första hon sagt till honom sedan de träffats. Alla hennes frågor strömmade ut i en kapplöpning."Vilket land är jag i? Vilket år är det?"
Han log medan de gick, ålderslinjer samlandes i hans ansikte. Han var en kort, bräcklig man, med vitt hår, renrakad och ett gammalt ansikte. Han bar de genomarbetade plaggen av en präst, och även för en vampyr såg han mycket gammal ut. Hon undrade hur många århundraden han hade varit på denna jord. Hon kände vänlighet och värme utstråla från honom, och kände sig lugn runt honom.
"Så många frågor", sa han till slut med ett leende."Jag förstår. Det är en hel del för dig. Till att börja med är du i Umbrien. I den lilla staden Assisi."
Hon plågade hennes hjärna, försöker räkna ut var det var.
"Italien?" Frågade hon.
"I framtiden, ja, kommer detta område att vara en del av ett land som heter Italien", sade han,"men inte nu. Vi är fortfarande oberoende. Kom ihåg att" han log,"du är inte längre på 2000-talet, som du kanske har gissat från kläderna och beteendet hos dessa bybor."
"Vilket år är det?" frågade Caitlin tyst, nästan rädd för att veta svaret. Hennes hjärta började att slå snabbare.
"Du befinner dig på 1700-talet", svarade han."För att vara mer exakt: det är 1790."
1790. Assisi. Umbrien. Italien.
Tanken på det överväldigade henne. Det hela kändes overkligt, som om hon var i en dröm. Hon kunde knappt tro att det verkligen hände, att hon faktiskt var här, i denna tid och denna plats. Tidsresor fungerade verkligen.
Hon kände sig också lite lättad: av alla tider och platser som hon kunde ha landat, lät inte Italien år 1790 alltför dåligt. Det var inte som att landa i förhistorisk tid.
"Varför försökte de där människorna döda mig? Och vem är du?"
"Trots alla våra framsteg, är detta fortfarande en ganska primitiv och vidskepliga tid", sade han."Även i denna tid av lyx och dekadens, finns det, tyvärr, fortfarande massor av ofrälse som har mycket rädsla för oss.
"Du förstår, den lilla bergsbyn Assisi har alltid varit ett starkt fäste för vår typ. Det besöks av många vampyrer, och alltid har gjort det. Vår typ av vampyr livnärar sig bara på boskap. Ändå börjar byborna lägga märke till oss med tiden.
"Ibland kommer de att upptäcka en av oss. Och när de gör det, blir situationen ohållbar. Så då och då, låter vi dem begrava oss. Vi låter dem gå igenom sina fåniga små mänskliga ritualer, och låter dem känna sig som om de har blivit bli av med oss. Och när de inte är ute, kan vi helt enkelt stiga igen och gå tillbaka till våra liv.
"Men ibland, stiger en vampyr tillbaka för tidigt, eller ses stiga tillbaka, och då kommer pöbeln. Det kommer att blåsa över. Det gör alltid det. Det ger oönskad uppmärksamhet till vår typ, men bara tillfälligt."
"Jag är ledsen", sade Caitlin och kände sig dålig.
"Oroa dig inte", sade han,"Det här var din första tidsresa. Du kan inte kontrollera det. Det tar lite tid att vänja sig. Även de bästa av oss inte kan styra landningen så väl. Det är alltid svårt att säga exakt när eller var vi kommer att hamna. Du gjorde bra ifrån dig", sade han medan han försiktigt placerade en hand på hennes handled.
De gick ner för en annan korridor, en med låga välvda tak.
"Dessutom gjorde du inte så illa ifrån dig", tillade han."Du visste iallafall nog för att ta dig hit."
Caitlin mindes att hon sett kyrkan medan hon sprang genom fältet.
"Men det verkade bara som en logisk plats att gå till", svarade hon."Det var den första byggnaden jag såg, och det verkade som en fästning."
Han log och skakade på huvudet."Det finns inget sådant som slump i vampyrvärlden", sade han."Allt är förutbestämd. En byggnad som verkar säker för dig kan verka osäker för någon annan. Nej, du valde denna plats av en anledning. En mycket speciell anledning. Och du blev ledd till mig."
"Men du är en präst."
Han skakade på huvudet en aning."Du är fortfarande mycket ung, och du har fortfarande mycket att lära. Vi har vår egen religion, vår egen tro. Det är inte mycket som skiljer sig från kyrkan. Man kan vara en vampyr och fortfarande ha ett religiöst liv. Speciellt vår typ av vampyr", sade han."Jag hjälper även människorna i deras dagliga andliga liv. När allt kommer omkring, har jag nytta och visdom av tusentals år på den här planeten -till skillnad från mänskliga präster. Lyckligtvis behöver människorna inte vet att jag inte är en av dem. Så vitt de vet, är jag den lokala prästen, och har alltid varit det."
Caitlins huvud snurrade när hon försökte pussla allt. Bilden av en vampyrpräst verkade bara så paradoxal för henne. Idén om en religion för vampyrer, att det utfördes inom kyrkan ... det hela verkade så konstigt.
Även om allt detta var fascinerande var vad hon egentligen ville veta inte om vampyrer, eller kyrkor eller religion. Hon ville veta om Caleb. Hade han överlevt resan? Var han vid liv? Var var han?
Och hon ville desperat veta om deras barn. Var hon fortfarande gravid? Hade barnet överlevt?
Hon tänkte hårt på dessa frågor och hoppades att prästen skulle märka dem och svara henne.
Men det gjorde han inte.
Hon visste att han hade hört hennes tankar, och valde att inte svara. Han tvingade henne att ställa frågorna högt. Och, som han säkert visste, var de frågor som hon var rädd för att ställa.
"Och hur är det med Caleb?" Frågade hon till slut med skakig röst. Hon var för nervös för att fråga om sitt barn.
Hon såg på honom och såg hans leende blekna, och den minsta ryckningen syntes i hans ansikte.
Hennes hjärta sjönk.
Snälla, tänkte hon. Snälla ge mig inte dåliga nyheter.
"Vissa saker kommer du behöva ta reda på själv", sade han långsamt."Vissa saker är jag inte ämnad att berätta. Det är en resa som du måste göra själv. Du, och endast du."
"Men är han här?" Frågade hon hoppfullt."Klarade han sig?"
Prästen, som gick bredvid henne, knep ihop sina läppar. Han lät hennes frågor hänga i luften, obesvarade, för vad som kändes som en evighet.
Till slut stannade de framför en annan trappa, och han vände sig om och såg på henne."Jag önskar att jag kunde berätta mer", sade han."Det gör jag verkligen."
Han vände sig, lyfte facklan, och ledde vägen ner för en annan liten trappa.
De gick in i en lång, välvd korridor, taken förgyllda och utförligt utformade. De var helt täckt med fresker, ljust utformade, och mellan dem var bågar, kantade med guld. Taket lyste.
likaså gjorde golvet. Det var en vacker, rosa marmor, och såg nyligen rengjort ut. Denna underjordiska våning i kyrkan var underbar och såg ut som en gammal skattkammare.
"Wow," hörde Caitlin sig själv säga högt."Vad är det här för ställe?"
"Det är en plats för mirakel. Du befinner dig i Franciskus av Assisis kyrka. Detta är också hans viloplats. Det är en mycket helig plats i vår religion. Folk - både människor och vampyrer - gör pilgrimsfärder hit, från tusentals mil härifrån, bara för att vara i det här läget. Francis var djurens helgon, och han var också alla levande varelser utanför den mänskliga rasens helgon - inklusive vår sort. Det sägs att mirakel sker här. Vi skyddas här av hans energi.
"Du landade inte här av en slump", fortsatte han."Denna plats är en portal för dig. Det är en språngbräda för dig att börja din resa; din pilgrimsfärd."
Han vände sig om och såg på henne.
"Vad du fortfarande inte ser", sade han,"är att du är på en resa. Och några pilgrimsfärder ta år, och många, många mil."
Caitlin tänkte. Allt var överväldigande för henne. Hon ville inte vara med på en resa. Hon ville vara hemma, med Caleb, trygg och säker, på 2000-talet, med hela den här mardrömmen bakom henne. Hon var trött på att resa, att alltid vara på flykt, att alltid söka. Hon ville bara ha ett normalt liv igen, livet av en tonårsflicka.
Men hon hejdade sig från sina tankar. Det var inte bra, visste hon. Saker har förändrats - permanent - och de skulle aldrig bli desamma igen. Hon påminde sig att förändring var det nya normala. Hon var inte längre samma gamla, vanliga, mänskliga Caitlin. Hon var äldre nu. Visare. Och vare sig hon gillade det eller inte, var hon på ett särskilt uppdrag. Hon var bara tvungen att acceptera det.
"Men vad är min pilgrimsfärd?" Frågade Caitlin. "Vad är min destination? Vart exakt är det jag är på väg?"
Han ledde henne till slutet av den sista korridoren, och de stannade framför en stor, utarbetad grav.
Caitlin kunde känna energin kommer ut ur graven, och hon visste genast att detta var sankt Francis grav. Hon kände sig återhämtad bara av att stå nära den, kände sig starkare, som om hon var sig själv igen. Hon undrade igen om hon hade kommit tillbaka som en människa eller som en vampyr. Hon saknade verkligen hennes krafter.
"Ja, du är fortfarande en vampyr", sade han. "Oroa dig inte. Det tar bara tid för dig att bli dig själv igen."
Hon blev generad att hon återigen glömt att skydda sina tankar, men hon kände sig lättade av hans ord.
"Du är en mycket speciell person, Caitlin", sade han. "Vår ras behöver dig. Utan dig skulle jag även gå så långt som att säga att hela vår ras, och hela mänskligheten, kommer att vara på gränsen till utrotning. Vi behöver dig. Vi behöver din hjälp."
"Men vad är det meningen jag ska göra?" Frågade hon.
"Du måste hitta skölden", sade han. "Och för att hitta skölden, måste du hitta din far. Han, och bara han, håller den. Och för att hitta honom, måste du hitta din klan. Din sanna klan."
"Men jag har ingen aning om var jag ska börja", sade hon. "Jag vet inte ens varför jag är på denna plats och tid. Varför Italien? Varför 1790?"
"Svaren på dessa frågor kommer du att behöva ta reda på själv. Men jag kan försäkra dig om att du har mycket speciella skäl för att vara tillbaka i detta liv. Särskilda människor att se, åtgärder att uppfylla. Och att denna plats och tid kommer att leda dig till skölden."
Caitlin tänkte.
"Men jag har ingen aning om var min far är. Jag har ingen aning om var jag ska börja."
Han vände sig till henne och log."Men du," svarade han. "Det är ditt problem. Du litar inte på dina instinkter. Du måste lära dig att söka djupt inom dig själv. Prova nu. Blunda, andas djupt."
Caitlin gjorde som han sa.
"Fråga dig själv: vart behöver jag gå nu?"
Caitlin gjorde det och pinade hennes hjärna. Ingenting hände.
"Lyssna på ljudet av din andning. Låt ditt sinne lugnas."
När Caitlin gjorde det, och hon verkligen var fokuserad och avslappnad, började bilder synas i hennes sinne. Hon öppnade äntligen ögonen och såg på honom.
"Jag ser två ställen", sade hon. "Florens och Venedig."
"Ja", sade han. "Mycket bra."
"Men jag är förvirrad. Vart vänder jag mig?"
"Det finns inga felaktiga val i en resa. Varje bana leder oss bara till en annan plats. Valet är ditt. Du har ett mycket starkt öde, men du har också fri vilja. Du kan välja varje steg. Nu, till exempel, står du inför ett viktigt val. I Florens, kommer du att uppfylla dina skyldigheter, närma dig skölden. Det är vad som behövs av dig. Men i Venedig, kommer du att avklara dina hjärtefrågor. Du måste välja mellan ditt uppdrag och ditt hjärta."
Caitlins hjärta skjöt i höjden.
Frågor om hjärtat. Betydde detta att Caleb var i Venedig?
Hon kände hennes hjärta dras till Venedig. Men intellektuellt, visste hon att Florens var där hon borde vara för att göra vad som förväntades av henne.
Hon kände sig redan osäker.
"Du är en vuxen kvinna nu", sade han. "Valet är ditt att göra. Men om du följer ditt hjärta, kommer det att finnas hjärtesorg", varnade han. "Hjärtats väg är aldrig enkel. Och aldrig förväntad."
"Jag känner mig så förvirrad", sade hon.
"Vi arbetar som bäst i drömmarna", sade han. "Det finns ett kloster här intill, och du kan sova här i natt, vila, och besluta dig imorgon. Då kommer du att ha återhämtat dig helt."
"Tack", sade hon, och nådde ut för ta hans hand.
Han vände sig för att gå, och när han gjorde det, dunkade hennes hjärta. Det fanns ytterligare en fråga som hon behövde fråga honom om, det viktigaste av allt. Men en del av henne var alltför rädd för att ställa den. Hon darrade. Hon öppnade munnen för att tala, men inget kom ut.
Han gick ner i korridoren, på väg att vända sig bort, när hon slutligen samlade mod nog.
"Vänta!" Skrek hon. Sedan sade hon mjukare, "Snälla, jag har en fråga."
Han stannade, men höll ryggen mot henne. Märkligt nog, vände han sig inte om, som om han kände vad hon var på väg att fråga.
"Mitt barn", sade hon, i en mjuk, darrande röst. "Är han ... hon ... klaraade det sig? Klarade det resan? Är jag fortfarande gravid?"
Han vände sig långsamt mot henne. Sedan sänkte han blicken.
"Jag är ledsen," sade han till slut, så tyst att hon inte var säker på om hon hörde det. "Du har rest tillbaka i tiden. Barn kan bara gå framåt. Ditt barn lever, men inte i denna tid. Endast i framtiden."
"Men ..." började hon, darrande, "Jag trodde vampyrer bara kunde resa tillbaka i tiden, inte framåt."
"Det är sant", sade han. "Jag är rädd att ditt barn lever i en tid och plats utan dig." Han sänkte blicken igen. "Jag är så ledsen", tillade han.
Med dessa sista ord, vände han sig och gick.
Och Caitlin kände sig som om en dolk hade borrats in i hennes hjärta.