POEMA DE CARRETERA 10
Caminem per la grava,
encaminats cap a un destí incert.
Ahir érem joves i adolescents,
carregats d’il·lusions i de pors.
L’àrea de servei de l’autopista
ens connecta amb el present.
Tu, jo i la Harley, en un dia tèrbol.
Enfilem el retorn cap a l’asfalt,
la Harley ens parla a brams.
Olor de benzina i sentor d’asfalt,
aquesta és la nostra religió.
M’estrenys amb força l’esquena,
el pit, no saps tot el que sento
per tu i per la Harley, amors
meus indefugibles.
Els rètols de la calçada
circulen amb pressa, s’empenyen.
El vent colpeja els rostres,
encara joves. Som feliços,
encara som feliços.
A Perpinyà ens aturem a fer
sengles roms amb cola,
fumem un parell de cigarretes.
Ja ho tenim tot.
La Harley tremola i nosaltres
enfilem cap al sud.
Algun dia pensarem que
vam ser feliços,
damunt la Harley.
MEDITERRÀNIA SUBJECTIVA
D’un blau marí radiant
la mar s’emmiralla
als ulls del poeta,
d’un blau marí sepulcral.
Exhala, aquesta Mediterrània,
sentors mil·lenàries,
tresors enterrats al ulls
dels cecs coetanis.
Ja els grecs i els fenicis
la salparen, i en el fons,
derelictes hi habiten,
tresors insondables
als ulls del planeta.
Ja el poeta navega
entre mars mil·lenàries
i enceta noves etapes,
entre versos i estepes
mai del tot travessades.
I tu omples l’espai
que tot ho buida,
estimada mar vella,
estimada Mediterrània.
POEMA DE CARRETERA 11
La pluja arrauxada bat la calçada.
Els cossos frec a frec damunt
la moto, arraulits pel fred.
Circulem a cent cinquanta
per l’AP-7. Som joves i arravatats,
l’amor ho anorrea tot,
sentor de frens.
Al fons, l’àrea de servei de l’autopista,
els nostre oasi particular.
Un cigaló de rom ens escalfa el pit
i els budells. Em mires, et miro.
Encenem segles cigarretes.
Ens besem en un racó de les
butaques marrons.
Un cop de vent gelat sacseja els
rostres, cavalquem la Harley.
Ha deixat de ploure,
enfilem la calçada.
120-130-140-150.
Tornem a volar sobre un asfalt mullat.
DES DEL PENYA-SEGAT
Guaita des del penya-segat,
albira les profunditats d’una
mar revoltada, cristal·lina.
Giravolta, en cercles concèntrics,
l’àliga despistada, cercant
la vianda, el refugi i la glòria.
Com els núvols en un dia rúfol,
grisos i blaus, carregats
d’esperances opaques.
Vers l’horitzó, s’emmiralla
un cel brillant d’argent
en les fosses oceàniques.
Un vent oportú pentina les
carenes costaneres, fent
ballar als arbres una dansa.
De cop, un foc del cel cau
al migdia estiuenc; el sol
abrusador tot ho enlluerna.
I mira, sempre a l’entorn,
des d’un penya-segat de
formes grotesques,
les profunditats oceàniques.
POEMA DE CARRETERA 12
Som en el motel de carretera,
o el que és el mateix,
en el motor-hotel.
Tu ets el meu motor
i m’allotges en les
teves entranyes.
Ets el meu motor-hotel
particular, amor meu.
Anem a fer una copa a baix,
entre els senyors panxuts
i les al·lotes cridaneres.
Anem, anem a fer una
mica de fum.
El motel ens acull entre
parets d’un blanc grisenc.
Demanem cervesa,
anirà bé per remullar les goles
abans de pujar a la cambra.
Des d’allà veurem el rètol
roig viu, rere la finestra,
arran de paret, del
motel de carretera.
EL TEMPS DEL SALNITRE
El temps del salnitre
colpejant els rostres
ja ha passat.
Rere les petjades,
sojorns i alenades.
A la fi ho hem entès,
tot és caduc
i tot és nou
a cada instant.
POEMA DE CARRETERA 13
Veiem passar les línies discontínues
damunt la moto, ara sí, ara no,
ara sí, ara no. Són com nosaltres.
Ara hi som, ara no hi som,
inconstants, imprevisibles.
Travessem praderes inhòspites,
cels rogencs de capvespre.
Rere uns matolls ens estimem
apressadament. Engolim l’aire
enrarit del capvespre tardorenc.
Una bandada de falciots cridaners
ens saluda des de diversos angles.
Ràfegues de vent polsós maseguen
els rostres vigorosos, juvenils.
Som dues ànimes perdudes
però ens trobem a cada instant,
sota un cel rogenc, els llavis molsuts.
Tu i jo, esclaus de la carretera,
damunt una Harley ben polida.
ETS COM EL RIU
Ets com el riu que flueix,
com una lenta paradoxa,
com el sol que escalfa
i encalenteix les pedres,
lentament, llepant
cada bocí de roca.
Algun dia sabràs per què
a voltes les roques
s’esmicolen i fereixen.
Algun dia sabràs per què
es pot morir en vida.
Ara, però, gaudeixes
de les pedres calentes
envoltant el teu cos.
Ara gaudeixes,
i ho continuaràs fent,
perquè el teu cos
és la font inesgotable
que emana l’esperança.