Erec hade fått nog. Utan avbrott skar han av sexhandlarens hals och dräpte honom. Blod sprutade överallt och han sjönk död ihop i sätet.
Erec såg ned på den döda kroppen och de medvetslösa lakejerna och kände sig äcklad av alltsammans. Han kunde knappt tro att en plats som den här existerade.
Han gick bort genom rummet och började skära av repen som band kvinnorna, en och en av de tjocka tamparna, och en och en av kvinnorna befriades. Flera kastade sig upp på fötter och sprang mot dörren, och snart var alla i rummet fria. Vissa var för drogade för att röra sig, och andra hjälpte dem på fötter.
”Vem du än är”, sa en kvinna till Erec, som själv stod och lutade sig mot dörren, ”välsignad vare du. Och vart du än är på väg, må Gud hjälpa dig.”
Erec uppskattade tacksamheten och välsignelsen, och han hade en illavarslande känsla av att dit han var på väg, där skulle den behövas.
Dagen grydde och morgonljuset föll in genom de små fönstren i Illepras stuga och över Gwendolyns slutna ögon, och väckte henne. Den första solens dämpade orangea smekte ögonlocken och väckte henne till tystnaden i gryningen. Och så kom hon ihåg:
Godfrey.
Gwen hade somnat på stugans golv, på en bädd av halm intill hans säng. Illepra sov vid sidan av Godfrey, och det hade varit en lång natt för dem alla tre. Godfrey hade jämrat sig och vridit och vänt sig under natten, och Illepra hade hela tiden skött honom. Gwen hade hjälpt till på alla sätt hon kunde, med att hämta våta omslag, vrida ur dem och lägga dem på Godfreys panna och ge Illepra de örter och salvor som hon ständigt behövde. Natten hade tyckts utan slut. Flera gånger hade Godfrey ropat, och hon hade varit säker då att han höll på att dö. Mer än en gång hade han ropat efter deras far, och det hade gett henne kalla kårar. Hon kände närvaron av deras far, mycket starkt. Hon visste inte om deras far ville att hans son skulle leva eller dö – deras förhållande hade varit så söndertrasat av spänningar.
Gwen hade sovit i stugan också eftersom hon inte visste vart hon annars skulle gå. Det kändes inte säkert att återvända till slottet och vara under samma tak som sin bror, och hon kände sig säkrare här i Illepras stuga, med Akorth och Fulton på vakt utanför dörren. Hon tänkte att ingen visste var de var någonstans, och det var precis som hon ville ha det. Dessutom hade hon tyckt allt bättre om Godfrey under de senaste dagarna, hade lärt känna sin bror som hon aldrig känt honom förr, och det smärtade henne att tänka att han kunde dö.
Gwen kravlade upp på fötter, skyndade sig till Godfreys sida med bultande hjärta och undrade om han fortfarande levde. En del av henne kände att om han vaknade på morgonen så skulle han klara sig. Och om inte, då skulle det vara över. Illepra vaknade också till och skyndade fram. Hon måste ha somnat någon gång under natten, och Gwen kunde knappast klandra henne för det.
De föll båda på knä intill Godfrey i den lilla stugan som nu fyllts av ljus. Gwen lade en hand på hans handled och skakade honom, samtidigt som Illepra lade en hand på hans panna. Hon slöt ögonen och andades – och plötsligt slog Godfrey upp ögonen. Illepra drog överraskat undan handen.
Gwen var också förvånad. Hon hade inte förväntat sig se honom öppna ögonen. Han vände sig och såg rakt på henne.
”Godfrey?”, frågade hon.
Han kisade, slöt ögonen och öppnade dem igen, och så, till hennes stora häpnad, stödde han sig upp på armbågen och såg på dem.
”Vad är klockan?”, frågade han. ”Var är jag?”
Han lät vaken, frisk, och Gwen hade aldrig känt sig så lättad. Hon log brett tillsammans med Illepra.
Gwen kastade sig fram och höll fast honom i en stor kram, och lutade sig sedan tillbaks igen.
”Du lever!”, ropade hon.
”Det är klart jag gör”, sa han. ”Varför skulle jag inte göra det? Vem är det här?”, frågade han och vände sig mot Illepra.
”Den kvinna som räddade livet på dig”, svarade Gwen.
”Räddade livet på mig?”
Illepra såg ned i golvet.
”Nå, jag hjälpte bara till en aning”, sa hon ödmjukt.
”Vad hände?”, frågade han Gwen, desperat. ”Det sista jag minns… jag var på krogen och drack, och så…”
”Du blev förgiftad”, sa Illepra. ”Ett mycket kraftfullt och sällsynt gift. Jag har inte stött på det på åratal. Du har tur som är i livet. Faktum är att du är den enda jag sett som överlevt det. Någon måste ha sett ned från ovan och velat hjälpa dig.”
Gwen visste att det verkligen var så när hon hörde de orden. Det fick henne genast att tänka på deras far. Solstrålarna föll starkare in genom fönstren, och hon kände närvaron av sin far i dem. Han hade velat att Godfrey skulle leva.
”Det var rätt åt dig”, sa Gwen med ett leende. ”Du hade lovat att hålla dig borta från öl. Och se vad som hände.”
Han vände sig och såg på henne, och hon såg livet återvända i kinderna på honom och kände sig otroligt lättad. Godfrey var tillbaks.
”Du räddade livet på mig”, sa han uppriktigt till henne.
Han vände sig mot Illepra.
”Det gjorde ni båda”, fortsatte han. ”Jag vet inte hur jag skall kunna återgälda det.”
När han såg på Illepra var det något Gwen märkte – något i hans blick, något mer än bara tacksamhet. Hon vände sig och tittade på Illepra och såg att hon rodnade och tittade ned i golvet – och Gwen insåg att de tyckte om varandra.
Illepra vände sig hastigt om och korsade rummet och ställde sig med ryggen mot dem, upptagen med att blanda olika drycker.
Godfrey tittade på Gwen.
”Gareth?”, frågade han, plötsligt allvarlig.
Gwen förstod vad han frågade, och nickade till svar.
”Du har tur som inte är död”, sa hon. ”Firth är det.”
”Firth?” Godfrey höjde rösten av förvåning. ”Död? Men hur?”
”Han hängdes på galgbacken”, sa hon. ”Tanken var att du skulle följa efter.”
”Och du då?”, frågade Godfrey.
Gwen ryckte på axlarna.
Han planerar att gifta bort mig med. Till Nevarerna. De lär till och med vara på väg för att hämta mig.”
Godfrey satte sig upp, chockerad.
”Det kommer jag aldrig att tillåta!”, ropade han.
”Inte jag heller”, svarade hon. ”Jag kommer på något.”
”Men utan Firth har vi inga bevis”, sa han. ”Vi har inga möjligheter att få stopp på honom. Gareth kommer att gå fri.”
”Vi hittar ett sätt”, svarade hon. ”Vi hittar—”
Plötsligt fylldes stugan med ljus, när dörren öppnades och Akorth och Fulton klev in.
”Min fru…”, började Akorth, och vände sig sedan om när han fick syn på Godfrey.
”Du din lilla horunge!”, ropade Akorth av glädje till Godfrey. ”Jag visste det! Du fuskade dig fram i livet, och jag visste att du skulle fuska bort döden också!”
”Jag var säker på att det skulle till mer än ett stop öl för att få död på dig!”, tillade Fulton.
Akorth och Fulton sprang fram, och Godfrey hoppade upp ur sängen och de omfamnade alla varandra. Så vände sig Akorth med allvarlig min mot Gwen.
”Min fru, jag beklagar att vi måste störa, men vi har sett en trupp soldater vid horisonten. De är på väg hit i denna stund.”
Gwen såg oroad på honom, sprang ut med de andra i hälarna, duckade under dörren och kisade i det starka solskenet.
De stod därutanför och Gwen blickade mot horisonten och såg en liten grupp ur Silvergardet rida mot stugan. Det var sex män som red för fullt, och det var ingen tvekan om vart de var på väg.
Godfrey sträckte sig efter sitt svärd, men Gwen lade en lugnande hand på hans handled.
”Det där är inte Gareths män – det är Kendricks. Jag är säker på att de kommer med fredliga avsikter.”
Soldaterna nådde fram till dem, och utan att vänta satt de av från hästarna och knäföll framför Gwendolyn.
”Min fru”, sa den främste av soldaterna. ”Vi kommer med storartade nyheter. Vi har tvingat McClouds på reträtt! Er bror Kendrick är oskadd och har bett mig att ge er ett meddelande: Thor lever.”
Gwen brast ut i gråt, överväldigad av tacksamhet och lättnad och steg fram och kramade om Godfrey, som kramade henne tillbaks. Hon kände det som om hon fått livet tillbaka igen.
”De återvänder under dagen”, fortsatte budbäraren, ”och det blir stor fest i Kungsgård!”
”Storartade nyheter, utan tvekan!”, utropade Gwen.
”Min fru”, hördes en annan djup röst, och Gwen tittade dit och fick se en adelsman och känd krigare, Srog. Det var en man hon känt sedan sin ungdom och han var klädd i de typiska röda färger som man bar i Västern. Han hade stått hennes far nära. Han föll på knä framför henne, och det gjorde henne förlägen.
”Jag ber er, min herre”, sa hon. ”Fall inte på knä framför mig.”
Han var en känd och mäktig herreman med tusentals soldater under sitt befäl och en egen stad under sitt välde, Silesia, Västerns starka fort, byggt på en klippa på kanten av Klyftan. Staden var nästan ointaglig, och han var en av de få män som hennes far någonsin litat på.
”Jag har kommit ridande med dessa män eftersom jag hört att stora förändringar är i färde i Kungsgård”, sa han insiktsfullt. ”Tronen vacklar. Det behövs en ny regent – en sann och pålitligt regent – i dess ställe. Jag har nåtts av budet att er far önskade att ni skulle regera. Er far var som en bror för mig, och hans ord är min lag. Om det var hans önskan, då är det min. Jag har kommit för att låta er veta att om ni härskar, då kommer mina män svära trohet till er. Jag skulle uppmana er att handla snabbt. Dagens händelser har bevisat att Kungsgård behöver en ny regent.”
Gwen blev stående, häpen, utan att riktigt veta vad hon skulle svara. Hon kände sig djupt rörd och ödmjuk och stolt, men också överväldigad och ute på djupt vatten.
”Jag tackar er, min herre”, sa hon. ”Jag är tacksam för era ord, och ert erbjudande. Jag skall noga överväga det. Men nu vill jag endast hälsa min bror välkommen tillbaka – och Thor.”
Srog böjde huvudet, och borta vid horisonten hördes en trumpetfanfar. Gwen tittade upp och kunde redan se dammolnet: en väldig armé närmade sig. Hon lyfte en hand för att skymma solen, och det sjöng i hjärtat på henne. Till och med härifrån kände hon vilka det var. Det var Silvergardet, kungens män.
Och ridande i deras tät var Thor.
Thor red med armén, tusentals soldater på väg som en man tillbaks till Kungsgård, och han kände sig stolt över segern. Han kunde knappt ta in vad som hänt. Han var stolt över vad han uträttat, stolt att han i den mörkaste stund av striden inte hade gett vika för sin rädsla, utan stannat och mött krigarna ansikte mot ansikte. Och han var chockad över att ha överlevt.
Hela striden kändes så overklig. Han var oerhört tacksam att han lyckats frammana sina krafter – men också förvirrad, eftersom krafterna inte alltid fungerade. Han förstod sig inte på dem, och vad värre var: han visste inte var de kom ifrån eller hur han skulle styra dem. Det fick honom att inse mer än någonsin att han måste lära sig lita även på sina mänskliga färdigheter, och bli den bäste kämpe, den bäste krigare han någonsin kunde bli. Han började förstå att för att bli den bäste krigare han kunde så behövdes båda hans sidor – kämpen, och trollkarlen – om det nu var vad han var.
De red hela natten mot Kungsgård. Thor var nu totalt utmattad, men också upprymd. Den första solen bröt fram över horisonten, och himlens stora tavla bredde ut sig med en palett av gult och skärt, och han kände det som om han såg världen för första gången. Han hade aldrig känt sig så levande. Han var omgiven av sina vänner, av Reece, O’Connor, Elden och tvillingarna, av Kendrick, Kolk och Brom, och av hundratals medlemmar av Legionen, Silvergardet och kungens armé. Men istället för att vara i ytterkanten så red han nu i mitten, omgiven av alla de andra. Och de såg på honom med nya ögon efter striden. Nu såg han beundran i ögonen på alla kamrater från Legionen, men också bland de verkliga, fullvuxna krigarna. Han hade på egen hand mött hela McClouds här och vänt lyckan i striden.
Thor var glad att han inte gjort sina bröder i Legionen besvikna. Han var glad att vännerna klarat sig mestadels oskadda, och han kände sorg över dem som dött i striden. Han hade inte känt dem, men han önskade att han kunnat rädda dem också. Det hade varit en blodig, våldsam strid, och till och med nu där han red så blixtrade bilder av striden förbi när han blinkade, av alla krigare och vapen som stormat mot honom. McClouds var vildsinta folk, och han hade haft tur. Vem visste om han skulle ha samma tur om de möttes igen. Vem visste om han skulle lyckas frammana de där krafterna igen. Han visste inte om de någonsin skulle komma tillbaks. Han behövde få svar. Och han behövde finna sin mor. Han behövde få veta vem han egentligen var. Han behövde tala med Argon.
Krohn jamade bakom honom på sadeln, och Thor lutade sig bakåt och strök honom över huvudet medan Krohn slickade honom på handen. Thor var lättad över att Krohn var oskadd. Han hade burit honom från slagfältet och lagt upp honom på hästen bakom sig. Krohn såg ut att kunna gå, men Thor ville att han skulle vila och läka under den långa resan hem. Krohn hade tagit emot ett väldigt slag och Thor tyckte det såg ut som om han brutit ett revben. Thor kunde knappast uttrycka den tacksamhet han kände mot Krohn, som kändes mer som en bror för honom än ett djur, och som mer än en gång räddat hans liv.
De nådde krönet av en kulle och synen av riket bredde ut sig framför dem. Där låg Kungsgårds väldiga, underbara stad, med dussintals torn och spiror, urgamla stenmurar och bastanta vindbrygga och portvalv, och hundratals soldater på vakt uppe på bröstvärnen och på vägarna omkring. Staden låg omgiven av böljande fält, och mitt i den låg det kungliga slottet. Thor tänkte genast på Gwen. Hon hade hållit honom uppe i striden. Hon hade gett honom ett skäl att leva. Vid tanken på att han själv hamnat i ett bakhåll därute så fruktade han plötsligt även för henne. Han hoppades att hon mådde bra där hon var och att de krafter som förrått honom hade lämnat henne orörd.
Thor hörde ett avlägset hurrande, såg något glimma i ljuset, och när han kisade med ögonen från kullen insåg han att det var en stor folkmassa som samlades vid horisonten framför Kungsgård och viftade med flaggor längs vägen. Folk strömmade ut för att hälsa dem.
Någon blåste i ett horn och Thor insåg att de välkomnades hem. För första gången i livet kände han sig inte längre som en främling.
”De där trumpeterna, de blåser för dig”, sa Reece, som red vid hans sida och dunkade honom i ryggen, med en nyfunnen respekt i ögonen. ”Du är den här stridens vinnare. Nu är du folkets hjälte.”
”Tänk att en av oss, en enda Legionär, fick hela McClouds armé på flykt”, tillade O’Connor med stolthet i rösten.
”Du gör Legionen en stor ära”, sa Elden. ”Nu kommer de ta oss alla på större allvar.”
”För att inte nämna att du räddade livet på oss allihop”, fortsatte Conval.
Thor ryckte på axlarna, full av stolthet men också fast besluten att inte låta något av det gå honom åt huvudet. Han visste att han var mänsklig, sårbar och skör som alla andra. Och striden hade kunnat vända åt andra hållet.
”Jag gjorde bara vad jag tränats att göra”, svarade Thor. ”Vad vi alla tränats att göra. Jag är inte bättre än någon annan. Det var min dag att ha tur bara.”
”Jag skulle vilja påstå att det var mer än bara tur”, svarade Reece.
De fortsatte fram i långsam trav efter den stora vägen fram mot Kungsgård. Allteftersom fylldes vägen av människor som strömmat till från landsbygden och som viftade med flaggor, MacGils kungsblå och gula. Thor såg att det artade sig till en full parad. Hela hovet hade kommit ut för att hälsa dem välkomna, och han såg lättnaden och glädjen i alla ansikten. Och han förstod varför: om McClouds armé hunnit närmare så hade allt detta varit förstört.
Thor red med de andra genom folkmassorna och över vindbryggan som klapprade under hästarnas hovar. De red under det murade portvalvet, genom mörkret i gången, och så ut på andra sidan i Kungsgård – där de möttes av hurrande mängder av folk. De viftade flaggor och kastade sötsaker, och ett band av musiker började spela på trummor och cymbaler så att folk dansade på gatorna.
Thor satt av med de andra när det blev för trångt för att rida längre, och han sträckte sig och hjälpte Krohn av hästen. Han såg noggrant på när Krohn haltade till innan han började gå. Han tycktes kunna gå själv nu, och Thor kände sig otroligt lättad. Krohn vände sig upp och slickade honom flera gånger på handen.
Gruppen gick tillsammans över Kungstorget och Thor fick kramar och ryggdunkar från alla håll av folk han inte kände.
”Du räddade oss!”, ropade en äldre man. ”Du befriade vårt rike!”
Thor ville svara men kunde inte. Rösten dränktes av larmet av hundratals människors hurrande och rop omkring dem, och av musiken som steg allt högre. Snart hade tunnor med öl rullats fram på torget, och folk hängav sig åt dryck, sång och dans.
Men Thor hade bara en sak i tankarna: Gwendolyn. Han måste få träffa henne. Han såg sig omkring över alla ansikten, desperat efter att få se henne igen, säker på att hon fanns i närheten – men förkrossad över att inte finna henne.
Så kände han en knackning på axeln.
”Jag tror att den dam då letar efter är där borta”, sa Reece, som vände på honom och pekade åt det andra hållet.
Thor vände sig om och lyste upp i ögonen. Där, på väg snabbt fram mot honom, med ett stort lättat leende i ett ansikte som såg ut att ha vakat hela natten, kom Gwendolyn.
Hon var vackrare än han någonsin sett henne förr, och hon skyndade mot honom och sprang rätt in i hans armar. Hon kastade sig fram och omfamnade honom, och han kramade henne tillbaka, hårt, och snurrade runt med henne i folkhavet. Hon höll sig fast i honom och ville inte släppa taget, och han kände hennes tårar rinna nedför nacken. Han kände hennes kärlek, och sin egen för henne.
”Tack gode Gud att du överlevt”, sa hon överlycklig.
”Jag tänkte på dig hela tiden”, svarade Thor och höll henne tätt intill sig. När han höll henne i sina armar kändes allt i hela världen rätt igen.
Långsamt släppte han taget om henne, och hon såg upp mot honom och de kom närmare igen och kysstes. De höll kvar kyssen länge, omgivna av folkvimlet.
”Gwendolyn!”, ropade Reece förtjust.
Hon vände sig och kramade honom, och Godfrey klev fram och omfamnade först Thor och sedan sin bror, Reece. De var en familj som återförenades, och Thor kände det som om han på något sätt var en del av den, som om han redan var en av familjen. De förenades alla av kärleken till MacGil – och hatet mot Gareth.
Krohn klev fram och hoppade upp mot Gwendolyn, och hon lutade sig bakåt med ett skratt och kramade honom när han slickade henne i ansiktet.
”Du blir större för var dag!”, ropade hon. ”Hur kan jag någonsin tacka dig för att ha tagit hand om Thor?”
Krohn hoppade upp mot henne igen, tills hon till sist, full av skratt, fick klappa honom till marken igen.
”Låt oss gå härifrån”, sa Gwen till Thor, som pressades från alla håll och kanter av folkmassan. Hon sträckte fram en hand mot hans.
Thor tog hennes hand i sin och skulle till att följa efter – när plötsligt flera krigare ur Silvergardet kom upp bakom honom och drog upp honom i luften, högt över huvudena och satte honom på sina axlar. När Thor hissades upp i luften hördes ett väldigt rop från folkmassan.
”THORGRIN!”, hurrade folket.
Thor snurrades runt, runt och någon satte ett stop öl i handen på honom. Han lutade sig bakåt och drack, och folkmassan hurrade som vansinnig.
Thor sattes bryskt till marken igen och han snubblade till och skrattade när folksamlingen omfamnade honom.
”Nu skall vi till segerfesten”, sa en krigare som Thor inte kände, en man av Silvergardet som dunkade honom i ryggen med sin köttiga näve. ”Det är en fest endast för krigare. För män. Ni skall med. Det finns en plats reserverad för dig vid bordet. Och för dig, och dig”, sa han och vände sig mot Reece, O’Connor och Thors vänner. ”Nu är ni män. Och ni kommer med oss.”
Ett jubel steg upp och de greps alla av män ur Silvergardet som släpade iväg dem. Thor bröt sig loss i sista sekund och vände sig mot Gwen. Han kände sig skyldig och ville inte göra henne besviken.
”Gå med dem”, sa hon osjälviskt. ”Det är viktigt att du gör det. Festa med dina vapenbröder. Fira med dem. Det är en av Silvergardets traditioner. Du får inte missa det. Möt mig senare ikväll, vad bakdörren till Vapensalen. Då kan vi vara tillsammans.”
Thor lutade sig fram och kysste henne en sista gång, så länge han kunde innan han släpades bort av sina soldatkamrater.
”Jag älskar dig”, sa hon till honom.
”Jag älskar dig också”, svarade han, och menade det mer än hon någonsin skulle förstå.
Allt han kunde tänka på när han släpades bort, när han såg de där vackra ögonen som var så fyllda av kärlek till honom, var att han mer än något annat ville fria till henne, göra henne till sin för evigt. Nu var inte rätt tillfälle, men snart, sa han till sig själv.
Kanske till och med ikväll.